Колонки
Українська мова у селах Донеччини, або Чим живуть прифронтові бджоли
![](https://shotam.info/wp-content/uploads/2023/07/MaksCHornyy2.jpg)
Це моя перша поїздка на Схід. На російськомовний, байдуже-холодний до «западенців» і пекучий до нових відчуттів.
Першим селом, куди я відвозив гуманітарну допомогу було Червоне, яке стоїть десь в 12-ти кілометрах від лінії фронту. За час дороги водій навіть вусом не сіпнув на жоден із прильотів. Коли ми вже трохи побули в селі, бабусі мене просвітили, що це звуки «виходу» української артилерії і боятись не варто. Перше, що зробили місцеві, коли я приїхав – заспокоїли. Друге – здивували мене українською мовою.
вибух
Я твердо знав, що тут люди розмовляють російською. Цю аксіому ніби прищепили мені у пологовому. Але реальних доказів того, що схід України повністю російськомовний, я ніколи не мав.
— Прівєт синочку! Ти шо тут забув? Чого ж тебе сюди на війну до старих баб привезли? Чого ж ти тут шукаєш?
вибух
Першою у Червоному мене зустріла бабуся із червоним волоссям. Пафос, скажете ви. Справжній схід – відповім я.
— Та як чого шукаю? Вас! Води от вам привезли.
— Якої води?
Слово «вода» відчинило навстіж усі ті шість каліток, які залишились на вулиці неушкодженими, і вимило на дорожній пил тринадцять душ, що жили у селі Червоне.
— Як якої? Питної, бабушка, питної.
— Синочку, боже ж ти мій. Люда, Люда, а, чуєш?
вибух
Бабуся із червоним волоссям обернулась із впевненістю, що Люда стоїть прямо позаду неї, і не помилилась. Жінка встигла дійти від свого подвір’я до нас перше за всіх.
— Шо тут кажуть, води привезли?
— Да, привезли води от. Там запит був від вашого села, казали шо води тут взагалі немає.
— Та як немає, є у нас вода.
У селі Червоне не було світла і зв’язку. Але вода була. Була ті дві години, коли працював генератор і качав її. Ну і, звісно, коли знаходилась солярка для генератора. Ну і, звісно, не питна, а такого прозоро-зеленуватого відтінку, що залишав присмак морських їжаків, навіть після кип’ятіння. Не знаю, які на смак морські їжаки, але я думаю такі, як вода у Червоному.
— А пити ту воду можна, бабушка?
вибух
— Та де там пити, синочку, нею тільки квіти на могилі можна поливати.
Гумор. Ось, чим мене вразив Схід після української мови. Я проїздив тут ще небагато, десь десять сіл. І майже всюди у людей немає світла і зв’язку. Вода подекуди є, але не всюди питна. Але гумор… Ось, чим тут харчуються і годують інших. Ось, що є у кожному будинку, у кожній аптечці, у кожній собачій будці.
— Бубусь, ше не скоро вас поливати будем. Тримайте, от тут упаковок 12 води. Хватить на всіх?
— Має хватити. Це усі, синочку, хто не поїхав і лишився живим. Пару днів назад от сусідку в лікарню забрали. Була на городі, коли в дім прилетіло. Лишилась жива, трішки поранило тільки, повезло.
Удача. Ось, чим мене вразив Схід після гумору. Тут це єдина банкнота, яка гуляє руками, ніколи не чула про інфляцію і золотовалютний фонд. Її не знайдеш в обмінниках, а навіть якби й знайшов, то місцеві не продадуть її, яким би вигідним не був курс. Бо удача — це все, що у них залишилось. Майже все.
вибух
![](https://shotam.info/wp-content/uploads/2023/07/budynok.jpeg)
— А як ви новини дізнаєтесь, якщо ні світла, ні зв’язку немає?
— Та я от, — вигукнула жіночка із тринадцятилюдного натовпу, — я от раз на тиждень їду в город, в Краматорськ. Там про все і узнаю, та й розказую тут. Бо в мене в чоловіка машина то лишилась. Трохи порешетована, але їздить. То ми на ній і возим деколи шо виходить довезти. Їсти трохи маєм шо, з голоду не помрем.
Колективний сміх.
— А з водою то тяжко.
Колективне зітхання.
— Ну значить договорились, будем привозити вам воду в село частіше, бабушка.
Колективна радість.
— Але ви кажете машина порешетована. В плані?
— Та в прямому, ходи покажу.
Поки волонтери розносили воду, бабуся із решетованим авто повела мене на подвір’я. Я не витримав і запитав її тет-а-тет:
— А у вас тут всі українською мовою розмовляють?
— А якою маємо? Ми ж в Україні живемо.
Зліва від лави стояв пеньок, чи то як журнальний столик (дизайнерські реалії Донбасу), чи то як стільчик (комфортабельні реалії Донбасу).
вибух
Та чим би той пеньок не був, на ньому була невеличка така, обережно складена, ніби стопка дитячих листів її онука до Діда Мороза, гірка уламків від ракет.
— От ці два я вчора біля кабачків знайшла.
— Де знайшли?
— Ну на участку в себе, біля кабачків. Видно, коли сусідці хату розбомбило, до мене долетіло. Це от великий, з Миколиного, кажеться, подвір’я. А так інші по дорозі збираєм, як прогулюємось. То і такими ж порешетило машину. З правого боку нормальна, а зліва ніби друшлак.
Жителі прифронтових сіл – це письменники, які вже дев’ять років не можуть знайти нормального видавця. Бо з арсеналом місцевих епітетів, метафор і порівнянь – кожна книжка стане бестселером менше, ніж за добу.
вибух
— Ну, шо маємо, синочку, так і живем… Поки маємо війну, але ж чекаємо миру, вже дев’ять років чекаємо, віримо.
Віра, ось чим мене вразив Схід після удачі. Багато з тих, хто залишився в прифронтових селах, не можуть покинути їх із багатьох причин. Чи то відсутність коштів, чи то старші та хворі батьки, чи сильна прив’язаність до будинку, сильніша навіть за страх смерті. Але віра – це те, що змушує їх поратись на городах, збиратись разом вечорами на чиємусь подвір’ї, доглядати пасіки, робити мед, пригощати волонтерів малиною, розповідати анекдоти про росіян. Усім цим бенкетом керує віра в перемогу. Часом сліпа і нічим не підкріплена. Але щира.
Потім ми повернулись до натовпу, і одна пані із золотавим волоссям вхопила мене за руку зі словами:
— Хочеш побачити мою пасіку?
Звісно я хотів!
вибух
![](https://shotam.info/wp-content/uploads/2023/07/bdzholy-scaled.jpeg)
До цього, я ніколи не був на пасіці. Та й на Донбасі не був. Пані із золотавим волоссям жила у будинку зі своїм чоловіком і мамою
— А це от мама моя. Валєнтіна Пєтровна. Раніше вона по Європі каталась, французьку знала, а зараз хворіє, погано бачить, майже не чує. Ми забрали її з квартири в Часовому Яру недавно. Забрали зранку, а в обід туди ракета вдарила. Кришу всю знесло, будинок ніби на павутинці тримається, не падає (думаєте я жартував про літературні прийомчики місцевих?)
Зранку Валентину Петрівну забрали з квартири, в обід в квартиру влучила ракета, а тепер Валентина Петрівна сидить напроти мене. Хронологічні ланцюги подій, що відбуваються у цих краях, ще довго душитимуть мене спогадами.
Спогадами про те, що люди живуть без світла, зв’язку і питної води, знають мене сім хвилин і запрошують до себе на пасіку ковирнути меду пальцем прямо із сот і закусити все це діло домашньою малиною. Це люди, які живуть у Донецькій області, на відстані декількох кілометрів від нульових позицій.
— А чого ж не виїжаєте звідси? До фронту вам ж от, рукою подати. Не страшно залишатись?
Пані із золотавим волоссям враз змінилась на обличчі. Весь медовий ентузіазм враз випав під вагою погляду, яки решетив мене, наче авто тієї бабусі.
— Ну як може бути не страшно? Тобі так кажеться, шо ми не сіпаємось від цих вибухів, думаєш шо вже звикли. Ми не звикли. Ми втомились від цього вже настільки, шо сіпатись немає сил. І з кожним днем все важче.
— Так а чого не поїдете?
— Ну як поїхати? Куда? За шо? В чоловіка пенсія чотири тисячі, у мене дві. Куда нам податись? Ми прожили тут, скільки себе помню. У нас завжди складені сумки, шоб якшо шо, встигнути з хати випригнути хоть. Як зостанемось бездомними, то хоч не голими. А мама у мене хвора. З нею шо робити? Не викину ж її! У нас немає більше нічого. Раніше у нас і худоба, і на городах поралися добре, і їсти було вдосталь. Ми ж тут найбагатшим колхозом були. А після чотирнадцятого все прикрилось. Жити то ми жили, але ж як? А тепер от виживаєм, так сказать. Но нічого. Після перемоги все буде добре. А поки ми тут. Тут ми вдома.
вибух
![](https://shotam.info/wp-content/uploads/2023/07/liudy-scaled.jpeg)
— Вдома на Донбасі… — вдумливо промямлив я.
— Вдома, на українському Донбасі – виправила мене пані із золотавим волоссям.
Український Донбас почався для мене українською мовою, гумором, удачею і вірою. Ну, і медом.
Це авторська колонка. Публікація відображає особисті думки автора, що можуть не співпадати з позицією редакції ШоТам. Усі фото в матеріалі належать автору.
Колонки
![](https://shotam.info/wp-content/uploads/2024/06/3-19-1.jpg)
Коментарі
Колонки
![](https://shotam.info/wp-content/uploads/2024/03/kolonka.jpg)
Коментарі
Колонки
![](https://shotam.info/wp-content/uploads/2024/06/2-25.jpg)
![](https://shotam.info/wp-content/uploads/2024/06/IMAGE-2024-06-18-110657.jpg)
Ризикована пропозиція, яка повністю змінила мою діяльність
![](https://shotam.info/wp-content/uploads/2024/06/IMAGE-2024-06-18-110722.jpg)
Чи слід звертати увагу суто на високі результати?
![](https://shotam.info/wp-content/uploads/2024/06/IMAGE-2024-06-18-110743.jpg)
Коментарі